![Російський удар по готелю у Кривому Розі і мій другий день народження](/doc/images/news/archive/2021/231448/i75_ArticleImage_231448.webp)
Російський удар по готелю у Кривому Розі і мій другий день народження
Російський удар по готелю у Кривому Розі і мій другий день народження
![Російський удар по готелю у Кривому Розі і мій другий день народження](/doc/images/news/archive/2021/231448/ArticleImage_231448.webp)
![Російський удар по готелю у Кривому Розі і мій другий день народження Російський удар по готелю у Кривому Розі і мій другий день народження](/doc/images/news/archive/2021/231448/i75_ArticleImage_231448.webp)
Друзі, в мене вночі стався другий день народження. Приїхала вчора в Кривий Ріг по роботі і заселилася в готель, в якому ми з моїми командами журналістів постійно зупиняємося там.
Як ви вже здогадалися — готель «Аврора». Приліт був близько опівночі. Не встигла навіть задрімати. Далі все у викривленому часі: сильних вибух. Пекуче відчуття на руці. Відкриваю очі. Уламки стін і стелі наді мною. Пилюка, через яку нічого не видно, і дихати все важче кожні десять секунд.
Вдих. Видих.
Облапала себе ще на ліжку — дякувати всім богам — липкої теплої рідини ніде немає, а отже кровотечу виключили. Заодно перевірила, що ноги-руки рухаються. Отже вилазити. Ліхтарик. Знайти під завалами документи та аптечку.
Ще 15 секунд. На пошуки гаманця, ноута, речей, ключів часу немає - бетонний пил виїдає очі. Шматок простирадла прикласти до рота. Ще один глибокий вдих-видих.
Починаю чути голоси постраждалих з сусідніх номерів, люди виють, плачуть, кричать і просять їх дістати. Поспіхом і дивом штани і кофта. Ще декілька секунд витрачаю на пошук взуття — це важливо, але боюся рухати уламки стін, щоб не завалилися на мене. Є!
Можна йти. Пролізаю під уламками, переступаю нутрощі з арматури і утеплювача стін. Коридор! Перший обережний крок — не обвалюється підлога. Значить можна йти.
В сусідньому номері жінка лежить практично біля виходу, але вибратися не може через власну істерику. Поспіхом даю їй руку, вона вийшла з номера. Я спускаюся вперед.
Чотири прольоти сходинок не обвалені. Удача! Можна йти донизу. Виходжу на вулицю. Дихаю! Пройшло хвилин 7-10. Здалося вічністю.
Як виявилося, в мене дійсно немає пошкоджень, лише декілька синців і подряпин. Дзвоню чоловіку, а він друзям в місті.
Вода. Яка вона смачна! Сигарета! Дихаю. Про мене потурбувалися, і я дійсно вдячна своєму янголу-охорнцю, що все закінчилося так, як закінчилося.
Зранку продовжила працювати. Нажаль станом на зараз вже 4 загиблих. Я могла бути пʼятою. То ж сьогодні черговий день народження.
Але це я ось про що: живучи в Україні зараз ми маємо бути готові до йoбa*ої руснявоі ракети будь-де і будь-коли. Просто усвідомте цей факт і цінуйте кожну секунду цього життя.
Живіть його! Люблю всіх, хто потурбувався, запитався і підтримав.
Вероніка Міронова, журналістка, фрілансерка
Текст публікується з дозволу авторки, оригінал за посиланням
Фото: ДСНС
![](/content/2/image/fon_donate.jpg)